# A vezérfonál, ami gyakran korbács

Van még egy kérdés, amit az Én kapcsán körbe kell járnunk. Mint láttuk, Énünk egyik alapeleme, hogy van benne egy a múltból a jövőbe húzódó fonál. Ennek szerves részét képezik motivációink, feladataink, „To Do” listáink. A kérdés itt az, hogy: Tudjuk-e mely agyterületek felelősek az aktualitásokért és a hosszabb távú megoldandó problémák listázásáért?

A válasz –az eddigiek után nem váratlanul– az, hogy nincs egyetlen „aktualitás-központ” vagy „feladatlista-raktár” az agyban, de meglepően jól körülírható, mely hálózatok és csomópontok együttese felel azért, hogy a megoldandó problémák „észben legyenek”, újra és újra felbukkanjanak, és ne vesszenek el. A modern kép inkább elosztott, dinamikus munkamegosztás, mint lokalizált funkció.

Az „aktualitások” – vagyis azok a dolgok, amelyekről úgy érezzük, hogy most fontosak, megoldásra várnak, nem hagynak nyugodni – elsődlegesen a DMN és a FPCN határán szerveződnek. A DMN mediális prefrontális és posterior cinguláris régiói folyamatosan újraaktiválják a személyes célokhoz, nyitott kérdésekhez és jövőbeli tervekhez kapcsolódó reprezentációkat. Ez magyarázza, hogy miért bukkannak fel „maguktól” problémák nyugalmi állapotban, zuhanyzás közben, meditáció alatt vagy elalvás előtt. A DMN nem megold, hanem felszínen tart.

A tényleges „lista-jelleg” – vagyis, hogy több megoldandó dolog egymás mellett jelen legyen, rangsorolható legyen, és váltani tudjunk köztük, már inkább a dorsolaterális prefrontális kéreghez és a hozzá kapcsolódó fronto-parietális hálózathoz köthető. Ez a rendszer felel a munkamemóriáért, a prioritások ideiglenes fenntartásáért és a „mi következik most?” típusú kérdésekért. Itt nem tartós tárolás történik, hanem aktív karbantartás, ami ebben a rendszerben van, az „aktuális feladatként” élhető meg. Különösen fontos szereplő az anterior cinguláris kéreg (ACC), amely a problémák „nyomásérzetéért” felel. Az ACC érzékeny a konfliktusra, a befejezetlenségre és a hibalehetőségre, ezért ez a terület járul hozzá ahhoz az élményhez, hogy „ezzel még dolgom van”. Ha ez a rendszer túlműködik, az aktuális problémák tolakodóvá válnak; ha alulműködik, a feladatok elveszítik sürgető jellegüket. Az insula ehhez testi és affektív színezést ad. Ez a régió közvetíti azt az érzést, hogy egy megoldandó probléma nemcsak kognitív kérdés, hanem „rosszul esik”, „feszít”, „nem hagy nyugodni”. Emiatt az aktualitások nem puszta listaként jelennek meg, hanem érzelmileg terhelt egységekként. A hippokampusz és a mediális temporális lebeny ehhez kontextust és időbeliséget ad. Ezek a struktúrák kapcsolják össze az aktuális problémákat korábbi eseményekkel („honnan indult ez?”) és jövőbeli forgatókönyvekkel („mi lesz, ha nem oldom meg?”). Emiatt az aktualitások gyakran narratív formában térnek vissza, nem egyszerű kipipálandó pontokként.
Fontos hangsúlyozni, hogy ez a „lista” nem állandó. Amit aktualitásként élünk meg, az attól függ, hogy az SN – különösen az insula és az ACC – mit jelöl ki relevánsnak az adott pillanatban. Ezért változik a problémák listája stressz, fáradtság, meditáció vagy alvás után: nem a memória tartalma változik, hanem az, mi kap hozzáférést és érzelmi súlyt. Az élmény, hogy „túl sok minden van a fejemben”, nem memóriahiba, hanem hálózati túlsúly – túl sok tartalom kap egyszerre globális hozzáférést.

A fenti rendszerek felelősek tehát rövid és hosszútávú motivációinkért, aggodalmainkért. Ezek a funkciók nyilván fontosak voltak ahhoz, hogy sikeres Homo sapienssé váljunk, de ugyanakkor mai túlhajszolt világunkban sok problémát okozhatnak. Ha a „lista-mechanizmus” túl hangossá válik szoronghatunk vagy kényszeresek lehetünk. Meditálás hatására pedig elcsendesedhet.

Szerző: Gulyás Attila

Ki az az ÉN? A piros pirosa. Mik azok a kváliák és honnan jönnek?